Демократичните училища филм на Ян Габерт
Харесвам свободата на учениците да фокусират обучението си в желаната от тях посока.
Харесвам също факта, според това, което съм чувала,
че всички деца, които посещават демократичните училища са щастливи.
Мисля, че в повечето случаи, ако попитате ученик в Англия дали харесва училище,
ще каже, че се радва да е с приятелите си или че харесва определени часове.
Учениците в демократичните училища казват: „Обичам училището“
Обичам демократичното училище.
Ходех в държавно училище преди да дойда в Sands и го мразех.
Мразех всичко свързано с него. Мразех неговата стриктност.
Мисля, че хората трябва да са равни и мненията на всички хора
трябва да имат еднаква стойност.
Не съм съгласен, както някои казват,
че възрастните имат повече опит и трябва да го наложат на децата.
Аз мисля, че трябва да е обратното.
Децата да търсят опита на възрастните, когато имат нужда от него.
В противен случай е като да казваш, че есента е по-важна от пролетта.
Това няма смисъл за мен.
Фокусът е върху увереността на училището, че
учениците имат необходимите умения да се самообучават.
Уроците не са задължителни.
Друга дума, която описва нашето училище, е ненасилствено.
И мисля, че това е от ключово значение.
Не бихме могли да бъдем училището, което сме в момента,
ако учениците трябваше да посещават часовете или да учат определени неща.
Трябва да има истински свободен избор дали да учиш нещо
или да размишляваш върху нещо друго, или да отидеш в гората,
или да си играеш на езерото, или да седнеш да играеш с приятел.
Трябва да има истински избор през цялото време.
Помагаме им да открият какво искат и да организират времето си.
Но могат да учат по различни начини.
Могат да учат сами, разучавайки книги, игри или други ресурси.
Могат да учат от други хора.
Тогава им помагаме да намерят хора, които имат сходни интереси.
Виждам същността на демократичното обучение
като начин за постигане на нещо много важно
а именно вътрешно мотивирано образование.
Мисля, че най-важното нещо е, че учениците следват вътрешното се усещане
при определяне на това, което ще учат и как ще го учат.
А демокрацията е най-добрата рамка, която можем да измислим,
за да гарантираме подходяща среда за това.
Бих поканил политиците да се учат от нас как се прави демокрация.
Ако те управляваха държавите, както ние управляваме училищата си,
вероятно щеше да има мир по света.
Хората, които посещават училища като Summerhill, се научават
да бъдат отговорни за действията си. Научават се да мислят за доброто на групата,
а не само за индивида.
Научават се да мислят за правата и чувствата на другите хора.
Така се научават на съчувствие.
Много е трудно да се дефинира демократичното образование,
защото то много се различава в отделните училища.
Но общото, което може да се намери по целия свят е уважението,
взаимното уважение между възрастни и деца.
Мисля че, ако искаме учениците да бъдат социално осъзнати,
да ги е грижа за другите, да бъдат граждани на света,
трябва да имаме обучение, което ги овластява
и е съотносимо към тях и техния живот.
Точно в това виждам важността на демократичното образование.
В САЩ, а мисля и по света, причина да се радвам да бъда част от IDEC,
откриваме общи теми.
Душите на децата са наранявани, смазвани в традиционните системи,
а демократичното образование, мисля, се опитва да излекува децата
и да ги спаси.
Преди да получа работата в Sands, една година преподавах в държавно училище
във Великобритания. Това беше ужасно преживяване за мен.
Изобщо не ми хареса, защото нямах възможност да преподавам.
Това, което правя сега е преподаване. Мога да споделям знание, информация, опит.
В държавното училище основната ми работа беше контрол на тълпата.
Всъщност бях „детегледачка” през повечето време.
Беше страшно обезсърчително.
Огромното предимство на свободата да се посещават занимания
е, че проблемите с дисциплината, които са толкова страшни в много конвенционални училища,
не съществуват. Защото ако не искаш да си там, просто не си.
А хората, които искат да са там - са там и готови да учат.
Ученето е като откриване на нови неща. То е приключение.
Мисля, че се създава култура на учене, която липсва във Великобритания.
Има почти „антиинтелектуална“ култура в много училища.
Поне това е моят предишен опит.
И мисля, че свободата на избор какво и кога да учиш
дава представа за значението на знанието и на образованието.
Понеже не си длъжен да влизаш в час, повечето ученици искат, защото могат,
не по задължение. Просто научаваш това, което искаш,
а ако не искаш да го учиш – просто не го правиш.
Конвенционалните училища са основани на принципа, че децата не искат да учат,
затова те трябва да ходят на училище и да правят това или онова.
Ако изходим от предположението, че децата искат да учат,
тогава целият подход е напълно различен. А децата наистина искат да учат.
Правя това, което харесвам и искам да говоря умни неща.
Нещо чуто в даден разговор привлича вниманието ми
и после искам да науча още за него.
Много е приятно, когато знаеш нещо.
Знанието в Summerhill се предава по разнообразни начини.
Имаме стандартна програма, стандартни уроци,
имаме учители, които подготвят децата за изпити, курсове за изпити...
Но има още много учене, което просто се случва
докато сме тук, живеем, откриваме от другите или за себе си.
Така ученето има един вид формална част,
но също има и много, много голяма неформална част.
Най-важното нещо, което научаваш в Sands, не са академичните знания.
То е социалното учене, способността да общуваш и да разбираш хората.
Посещаването на Village school ме научи как да уча и как да знам
какво имам нужда да науча.
И не уча, защото трябва или за да имам определено ниво на четене или математика.
Уча, защото ми е интересно и искам да знам
или защото е важно за мен да знам точно това.
Имам нужда да мога да уча със собственото си темпо,
понякога е по-бързо, а друг път по-бавно от другите.
Ако нямам тази възможност, не мога да направя нещата така,
както искам да ги направя, а аз съм перфекционист.
Ако нямам свобода да направя нещата по моя си начин,
просто не изпитвам удовлетворение.
Очакваме от възрастните основно да се самообучават,
но по някаква причина предполагаме, че децата не са способни да го правят.
Нека се замислим, за нещата, които бебетата научават
още преди да отидат в училище.
Бихме го смятали за чудо, ако училището можеше да научи някой,
който никога не е чувал даден език преди, да го говори.
Но знаете, че бебетата се учат сами.
Учат се да ходят, учат се да говорят, да разбират света...
И никой не им ги преподава.
Но някак си, като станат на 5 или 6 години, приемаме, че децата забравят как да се учат сами
и дори приемаме, че те никога няма да могат да научат нищо,
ако възрастните не им го поднесат наготово.
Основните умения са доста различни за всяко дете.
Някои деца се научават да четат като някой им чете,
а те следят и рано или късно свързват историята с думите.
Много деца се научават да четат като играят на видео игри и,
за да могат да играят дадена игра, те трябва да разбират думите на екрана.
И защото те наистина искат да ги научат, успяват да го направят.
Що се отнася до аритметиката, едно от нещата, което е много важно за децата,
а мисля и за всички хора, е че те обичат да пазаруват
и да имат някакви пари, и определени неща, които да си купят.
Налага им се да определят как да си купят нещата, които искат
с парите, които имат.
И често дори не разбират, че се научават да събират
и изваждат. Но се научават.
Знаят, че ако искат да си купят напитка, която струва определена сума пари
и бонбони, които също струват определена сума пари,
трябва да избират и много бързо се научават.
Обществото поставя много изисквания пред младите хора.
Има едно общоприето схващане, че трябва да си вземеш изпитите,
например, за да успееш в живота.
А има и схващане, извън Summerhill, общо в образованието,
че ако не постигнеш това, ако не покриеш тези стандарти,
значи си неудачник.
Но, разбира се, ние всъщност знаем, че това са глупости.
Имам предвид всички наистина го знаят, защото...
Изпитите не могат да те направят щастлив или силен,
не могат да те накарат да се наслаждаваш на живота си.
Не могат и богат да те направят, ако това искаш.
Въпреки че извън училището хората го считат за необходимост,
в Summerhill децата са реалисти.
Те изобщо не приемат, че ако си вземеш изпитите,
ще бъдеш щастлив, ще живееш дълго и ще имаш прекрасен живот.
Но те, въпреки това, избират изпити,
които ще им помогнат да продължат в избраната посока.
Очевидно, ако едно дете иска да стане лекар, той или тя трябва да са реалисти
и да разберат, че трябва да преминеш през редица изпити, за да станеш лекар.
Мисля, че е много важно да сме реалисти, когато си поставяме цели,
да знаем какво искаме, а също и да даваме информация на децата за това.
Но е мит, че ако просто си вземеш изпитите, всичко ще бъде прекрасно.
Ние не вярваме в това.
Само това, което е полезно на самия човек,
задържа неговото любопитство и като резултат остава за дълго.
Учебните процеси, предизвикани отвън, достигат в най-добрия случай
до кратковременната памет. Както всички знаем,
след като вземем изпит, ние помним някои неща, но 2-3 месеца по-късно,
вече всичко сме забравили. Мозъкът е прeди всичко филтър,
а не складиращ орган. Той може и да натрупва,
но основно ни пази от информационния поток и може,
както казва философът Лутер Даркмар „да приема само нови преживявания“.
Способността да се разграничават новите преживявания е вътрешна
и когато имаме достъп до нея, учебните процеси са лесни,
забавни, устойчиви и успешни, но ако нямаме достъп – те не работят.
Училищното събрание наистина е отговорно за всички ежедневни
операции на училището. Всички правила в училището
са създадени от Събраниeто,
начинът, по който тези правила се изпълняват, решенията на Съдебния комитет
се контролират от Училищното събрание.
Бюджетът на училището се приема на Събрание на училището.
Също и училищният персонал всяка година се избира и наема на Училищно събрание.
На Училищното събрание всеки срок избираме председател, който ръководи събранията.
Имаме дневен ред, изложен в коридора, така всеки може да напише каквото иска,
а след това го обсъждаме и гласуваме , ако се изисква гласуване.
Всеки има по един глас и понеже има повече ученици,
отколкото персонал, това означава, че предимно
учениците взимат решенията.
Намираме за полезно да обсъждаме и да постигаме съгласие относно това
какви трябва да са ограниченията за индивидуалното поведение,
за да се гарантира максимум свобода на всеки в общността
и да избегнем дейността на някого да е пречка за някой друг.
Като се срещаме, обсъждаме и решаваме каква трябва да е тази рамка,
имаме възможност да създадем среда, която позволява максимална свобода
за максимален брой хора.
Имаме правилник, който е вероятно 50 страници.
Имаме повече правила от почти всички училища, които познавам
и мисля, че така се получава, когато управляват правилата, а не отделна личност.
В традиционното училище обикновено има някакви правила, които се очаква учениците да спазват,
но освен това има и личности, които издават заповеди,
задължителни за всички, и които отсъждат кое е допустимо
за някой да направи и кое не е допустимо.
Те могат да решат едно нещо единия ден и различно нещо на следващия ден.
Едно от нещата, които помагат на SudburyValley да работи е върховенството на закона.
Училищното събрание решава какви ще са правилата и те се прилагат за всеки в училището ежедневно.
Едни и същи правила важат за персонала и за учениците.
Мисля, че всички правила са необходими, защото те поставят граница на това,
което можеш да правиш. Винаги трябва да има граница,
защото иначе хората напълно подивяват.
Мисля, че правилата в Sands работят, мисля, че са добри.
Създаваме правила за всичко. Имаме около 200 правила.
Много са. И много от тях са доста... бихте ги счели за маловажни, ако дойдете.
Може да има правило, създадено, защото някой е карал нечие колело.
Има и много изключения от правилата. Има правила и други правила,
които са свързани с първите...
Много са.
Но, знаете ли, това малко напомня едно домакинство.
Като в едно семейство, където всеки добавя по нещо.
И периодично се налага да прочистваме много от правилата.
Явно това работи добре за нас.
Всяко правило е гласувано на Училищното събрание
и всяко правило може да бъде променено на Училищно събрание.
И правилата не спират да се променят.
Например, години наред ние имахме правило, че топлите напитки като чай и кафе
могат да се пият само в кухнята.
Това трябваше да предпазва от инциденти,
в които горещи напитки се разливат върху някого и може да има ранени.
Това беше непопулярно правило, защото хората обичат да си взимат
кафето или чая където и да отидат и понякога кухнята беше неудобна.
Училищното събрание обсъжда доста време, при много различни случаи,
как това правило може да се промени.
Когато става въпрос за малки, наистина малки деца и училищна демокрация,
бих казал, че не всичко ги интересува.
Но когато нещо ги заинтригува, те са много добри да представят
това, което мислят и чувстват.
Най-малките ученици наистина много допринасят за училището.
Някои от тях изобщо не схващат идеята през първата година, а някои просто
не разбират какво означава демокрация. Но някои от тях са брилянтни в начините
на поставяне на въпроси на събранията, в гласуването и наистина навлизат
в демократичната система, а това е чудесно.
Ако някой наруши правило, първо се опитваме да намерим обяснение,
като го питаме какво се е случило, какво е искал да направи.
Ако е нещо малко, просто го обсъждаме и предупреждаваме нарушителя, че това е правило.
В много случаи той казва „О, не знаех, съжалявам!“
Но ако е по-голямо или вече се е случвало, тогава можеш да го повдигнеш,
като описваш случката във формуляр.
Този човек направи това и това, по това време и така наруши правило.
Подписваш се и даваш бланката на Съдебния комитет.
И там се разглежда – всички, които са замесени или са свидетели
идват и разказват своята версия на историята. След това въпросът е какво трябва да се направи,
за да се реши проблемът. Защо е нарушено правилото?
Какво е целял нарушителят? Защо го е нарушил?
Може правилото да е остаряло. Опитват се да разкрият цялата картина
и имат правото да предложат последствие.
Опитваме се да имаме логични последствия. Не вярваме в наказанието,
но искаме да решим проблема с нарушаването на дадено правило.
Така, ако някой дойде и каже „Никога повече няма да го направя“,
ние го приемаме и му вярваме. Ако отново го направи, вече имаме запис,
че е казал, че няма да го прави и можем да направим нещо повече
като, например, да кажем: „Няма да влизаш в тази стая,
защото я оставяш разхвърляна“. Или „ти счупи това, сега трябва да го поправиш“.
Ние вярваме в логичните последствия. Ако действието продължи,
даваме малки примери за това. Това обикновено отказва хората.
А ако проблемът е личен, те продължават да нарушават правилата,
защото са разстроени. Тогава насочваме вниманието към това,
което чувстват и оставяме проблема с правилото настрана.
Когато за пръв път дойдох на конференцията, помислих
идеята за демократичното образование за доста шокираща.
Това е, защото в Англия нямаме много демократични училища
и лично аз никога не бях чувала за демократично образование.
Колкото повече съм тук, колкото повече чувам,
толкова повече разбирам, че самата идея звучи логично и очевидно.
А шокът идва от сравнението със системата, която вече имаме.
Мисля, че идеите са добри и в Англия определено можем да извлечем полза
от припознаване на някои принципи на демократичното образование.